Support fra seere som dig gør denne udsendelse mulig.
Støt din PBS station.
ANDEN VERDENSKRIG BLEV UDKÆMPET TUSINDVIS AF STEDER,
ALT FOR MANGE TIL EN BERETNING.
DETTE ER HISTORIEN OM FIRE AMERIKANSKE BYER,
OG HVORDAN DERES BORGERE OPLEVEDE KRIGEN.
Tidligt i 1943 blev en konvolut fra Krigsministeriet
modtaget på 1032 North Main Street i Waterbury, Connecticut.
Hjemstedet for Ciarlo-familien.
De vidste, den ville komme.
Der var tre drenge i familien.
To var undtaget fra tjeneste.
Dom, gift, med et barn og et andet på vej,
og Tom, kun 16 og for ung til at tage af sted.
Men den mellemste søn, Corado, var 19 og single
og arbejdede på Waterbury stålværk,
en perfekt kandidat til hæren.
Hans Familie og venner kaldte ham "Babe."
Og det var ham, der skulle af sted.
Det var selvfølgelig et chok for os alle, og min mor græd i en evighed.
I en evighed.
Men det var sådan, krigen var.
SØSTER
Det var en hård tid.
Og udover det var min far også død
i 1937.
Min mor var allerede sønderknust på det tidspunkt.
Min mor tog bussen op til kirkegården alene.
Hun kunne ikke tale et ord engelsk.
Det eneste, hun kunne sige til manden i bussen var "kirkegård."
At vide, at min bror var på vej i krig,
det skræmte hende.
Hun ville ikke gennemgå det samme igen, så...
Det var meget hårde tider.
Her er nummer seks,
en sang af Frank Sinatra.
"9. maj, 1943.
Kære mor og familie.
Vi lytter til Lucky Strike-programmet,
og Frank Sinatra synger 'Let's Get Lost,'
hvilken stemme, han har.
Bed mor om ikke at bekymre sig om mig,
for jeg er snart hjemme igen.
Jeg ringer for at give hende en hilsen på mors dag.
Jeg skal vente 5-6 timer,
før opkaldet når igennem, men det er det værd."
"Fra nu af og indtil jeg er færdig med grundtræningen,
får jeg meget travlt,
så hvis mor ikke hører fra mig de næste par dage,
så fortæl hende, at jeg har det godt,
men bare har travlt.
Kærligst, Babe."
I januar 1943
havde amerikanerne været i krig i over et år.
Flåden havde stoppet den japanske fremmarch
ved slaget ved Midway.
Marineinfanteristerne havde taget Guadalcanal i Salomonøerne,
og amerikanske og australske styrker
havde besejret japanerne ved Buna
i Papua Ny Guinea.
Men den 6.000 km lange march mod de japanske hovedøer
var kun begyndelsen.
Og tusindvis af amerikanere blev stadig holdt fanget af japanerne,
inklusive ni-årige Sascha Weinzheimer,
hvis familie kom fra Sacramento Valley,
og Corporal Glenn Frazier fra Fort Deposit, Alabama.
I mellemtiden, i sneen omkring Stalingrad,
var Hitlers drøm om at udvide sit imperie mod øst gennem Rusland
endt katastrofalt,
da den Røde Hær tilintetgjorde hans omringede hære.
Men Tyskerne formåede stadig med deres enorme krigsmaskine
at besætte det meste af Vesteuropa,
og de allierede have endnu ikke været i stand til at enes om en plan
eller et tidspunkt til at fordrive dem.
På nuværende tidspunkt måtte de holde sig
til at nippe til hjørnerne af Hitlers enorme domæne.
Amerikanske tropper var nu på kysten i Nordafrika,
klar til at teste sig selv for første gang
imod tyske og italienske tropper.
Amerikanske faldskærmstropper,
inklusive Earl Burke fra Sacramento i Californien,
skulle trodse urimelige odds
og begynde at bringe krigen til hjertet af Tyskland.
For beboerne i Mobile, Alabama,
Luverne, Minnesota,
Sacramento, Californien,
Waterbury, Connecticut
og enhver anden by i Amerika
ville krigen diktere livet og dagligdagen
på måder, de aldrig ville have drømt om et år forinden.
Og følelsen af nationalt formål
Franklin Roosevelts New Deal havde tilført krigen
imod den Store Depression,
var nu fuldt fokuseret på at vinde denne krig.
Jeg kan ikke forudse, hvornår denne krig vil slutte.
Men jeg tror, at dette år 1943...
...vil give De Forende Nationer en meget betydelig fremrykning
langs vejene, der fører til Berlin,
Rom og Tokyo.
En enorm, kostbar, langsommelig opgave,
i fred så vel som i krig,
ligger stadig foran os.
Men som vi imødegår denne fortsatte opgave,
indser vi, at denne nation er i god stand,
hjertet i denne nation er sundt,
sjælen i denne nation er stærk,
og troen i denne nation er evig.
Roosevelt bragte
et ægte budskab om selvtillid med sin stemme.
Han gav os alle troen på,
at vi kunne gøre alt, hvad han bad os gøre,
og særligt at drengene kunne gøre alt han bad dem om.
Og han var den stærke drivkraft.
England havde Churchill...
...men vi havde Roosevelt.
Fra det tidspunkt, hvor han havde udmeldt Pearl Harbor,
og erklæret, at vi skulle i krig,
var vi alle med ham.
Det heldige var...
den amerikanske hær ikke fik mærket krigen...
ved at gå over kanalen, som nogen ønskede.
De skulle først igennem den nordafrikanske ting,
som blev en dyrekøbt, lærerig oplevelse.
Vores hær endte med at blive forbandet god,
men i begyndelsen var den som alle andre.
De var ikke for gode til det.
Ved en allieret-konference i Casablanca i januar 1943
gik alting godt for kameraerne,
og Præsident Roosevelt og Premierminister Winston Churchill
meddelte, de kun ville acceptere
betingelsesløs overgivelse fra fjenden.
...Betingelsesløs overgivelse.
Men bag scenen var de begge bekymrede.
De allierede prøvede stadig på at finde ud af at samarbejde.
Forrige november
havde allierede tropper under General Eisenhower
foretaget koordinerede landinger i Marokko og Algeriet.
Uden at møde meget modstand.
SICILIEN - TUNESIEN
Men Hitler styrkede sine tropper i nabolandet Tunesien.
Eisenhowers tropper skulle været draget mod øst
for at møde fjenden,
mens britiske general Bernard Montgommery og hans ottende armé
forfulgte den tyske general Erwin Rommels afrikakorps
vestfra fra Egypten.
FELTTOGET I TUNESIEN
Tunesien, nabo til det italienske Libyen,
danner bagtrop for aksehæren.
Det er det næste mål for den amerikanske halvdel
af nøddeknækkerkampagnen at afskære Rommel
fra vest, mens briterne kommer smadrende fra øst.
Målet med dette er at jage aksemagterne ud af Nordafrika,
befri Italien og andre nazidominerede områder i Europa,
og åbne tættere forsyningslinjer til Rusland.
Det er målet med det amerikanske fremstød mod Tunesien.
Efter to måneders sporadiske kampe
er slaget om Nordafrika pludselig intensiveret.
Den 14. februar sender Rommel sine erfarne veteraner
mod de uprøvede, dårligt anførte og svagt udstyrede amerikanere.
Hans mål var, ifølge ham, at indgyde i dem
"et mindreværdskompleks af ikke ringe grad."
Og for en tid var han succesfuld.
Blandt de amerikanske styrker var menig Charles Mann,
en landmandssøn fra Luverne, Minnesota.
Det var godt, tror jeg, at være bange,
men det forstyrrede ikke ens rigtige tankegang,
fordi man havde én ide om, at man nok skulle klare det.
Rommels styrker besejrede hurtigt amerikanerne,
hvis armor ikke havde nogen sammenligning med de tyske tanks.
Nogle soldater kaldte de allierede tanks "Ronsoner"
efter cigaretlighteren,
for deres tilbøjelighed til med det samme at gå i flammer, når de blev ramt.
Stuka-styrtbombere hvinede ned over amerikanerne.
Nogle mænd holdt, andre panikkede.
Overlevende flygtede vestpå over det åbne land.
De stoppede ikke i 80 km.
De anede ikke, hvad de lavede.
Mændene var aldrig blevet beskudt før,
og når de blev ramt, anede de ikke, hvad de skulle gøre,
og så flygtede de,
og de havde elendigt lederskab.
Det var kaos. Krig er altid kaos.
Kommandøren for de amerikanske tropper var tydeligvis kujon.
INFANTERI
Han byggede et...
...hovedkvarter for sig selv i et klippekammer
30 km bag linjen
med det argument, at han bedre kunne kommunikere derfra.
Han var rædselsfuld.
After at have slået to amerikanske modangreb tilbage,
bevægede tyskerne sig vestpå gennem Kasserinepasset,
passagen til Algeriet,
og truede de allieredes hovedforsyningsbase ved Tebessa.
I to ugers kampe gik 6.000 amerikanske liv tabt.
Femogfyrre soldater fra den lille by Red Oak, Iowa,
blev dræbt eller rapporteret savnet.
En tredjedel af dem, der overlevede, fik neuropsykiatriske lidelser
forårsaget af den første krigsoplevelse,
som de var totalt uforberedte på.
To tusind fire hundrede overgav sig.
"Amerikanerne kan simpelthen ikke kæmpe,"
sagde en britisk kommandør,
og hvis de ikke lærte det hurtigt,
vil de ikke "spille nogen brugbar rolle overhovedet" i invasionen af Europa.
General Eisenhower var enig.
"Vores operationer frem til i dag," betroede han dystert til en ven,
"vil blive fordømt som helhed
af alle Forsvarsakademiets årgange de næste 25 år."
Korrespondenten Ernie Pyle var sammen med tropperne
og kæmpede med at få mening ud af det, han havde set.
"I derhjemme må være skuffede over,
hvad der skete med vores amerikanske tropper i Tunesien."
"Personligt føler jeg, at et tragisk tilbageslag som dette...
...selv om det for mange amerikanere
allerede er for sent,
ikke er en ensidigt dårlig ting for os.
Det er i orden at have en god mening om sig selv,
men vi amerikanere er så selvtilfredse og kæphøje.
Vi føler nogle gange, at bare fordi vi er amerikanere,
kan vi besejre alle andre."
Men jeg tror, at alle landkrige skal begynde på den måde,
for det, der sker med folk, er så ubegribeligt.
Det er først, når du har været med i kort tid,
at man er i stand til at forstå, hvad der foregår,
godt nok til at være god til det. Og det er man nødt til at være.
Amerikanerne tog sig sammen.
Luftangreb rystede den tyske fremrykning.
Amerikansk artilleri...
...rykkede i position til at bombardere tyske tankkolonner med howitser-granater.
Fjenden var ved at løbe tør for ammunition, fødevarer og brændstof,
mens de allierede var velforsynede
med alt, hvad de behøvede for at fortsætte kampene.
Af frygt for et modangreb
trak Rommel sig ud af Kasserinepasset.
Eisenhower erstattede sin uduelige kommandør
med en major general ved navn George S. Patton,
der skulle transformere det hårdt trængte andet korps
til en målbevidst, kompetent styrke.
Det var alene op til Patton
at bruge andre taktikker til at nedkæmpe udskuddene.
Det handlede om det.
Vi har klaret os meget dårligt mod Rommels styrker,
men næste gang vil vi gøre det ordenligt.
Nu rykkede de allierede fremad,
og omringede de tyske og italienske hære
ved Cape Bon i det nordlige Tunesien.
Den 12. maj, efter tre måneders kampe,
overgav de sidste aksetropper sig i Nordafrika,
en kvart million mænd.
Lektien, de lærte, var hård.
Seksoghalvfjerds tusind mand var mistet,
inklusive kaptajn Richards Aldrigde,
en pilot fra Mobile, der var rapporteret savnet,
og menig Charles Mann fra Luverne,
der var blevet såret i halsen af granatsplinter.
Jeg blødte som en stukket gris.
Hvis det var en tomme højere eller lavere,
havde det været det.
Den forlængede seks-måneders kampagne i Nordafrika
havde tvunget de allierede til at udsætte den planlagte invasion
af Frankrig endnu en gang
fra august til foråret det følgende år.
Men de allierede havde bevist, at de kunne arbejde sammen mod sejr.
Og de uerfarne amerikanere
var begyndt at lære, hvordan man kæmper.
"Den tydeligste forandring af vores mænd
er den værkstedsagtige måde...
NORDAMERIKANER
...de nu taler om at dræbe på.
De har foretaget en psykologisk transformation,
fra den normale tro på, at det er syndigt at tage et menneskeliv,
til en ny professionel tilgang,
hvor drab er håndværk.
For dem er der nu ikke noget moralsk galt i at dræbe.
Det er faktisk en beundringsværdig ting.
Så du derhjemme behøver aldrig at skamme dig over vores amerikanske soldater.
Den største bjørnetjeneste, I derhjemme kan gøre
vores mænd herovre,
er at tro, at vi er ovre det værste.
For faktisk, og herovre ved vi det alle...
...venter det værste endnu."
Ernie Pyle.
En hær bestående af 150.000 mænd, kvinder og børn
invaderede en amerikansk by...
...hvide, sorte, indianere, kreolere og cajunere.
De kommer fra hvert hjørne af landet
med rødder fra alle afkroge af kloden.
Moskva, Indiana. Warsawa, North Dakota. Hamborg, Californien.
Milano, Missouri. Bagdad, Kentucky.
Nogle kom af patriotisme, nogle kom af streng nødvendighed.
Nogle kom for et rigere liv.
Alle kom for at arbejde for krigen.
Dette kunne være ethvert af hundrede amerikanske krigscentre.
Det er Mobile, Alabama,
men historien er den samme i enhver krigsby i Amerika.
Den kroniske arbejdsløshed, der havde tæret på Mobile
og enhver anden amerikansk by i mere end et årti
under depressionen, var ovre.
Stillestående fabrikker var tilbage i drift.
Masseproduktion var en amerikansk opfindelse,
men nu har den nået højder,
dens opfindere aldrig ville have drømt om.
Næsten alt produktion blev omstillet til indsats for krigen.
I 1941 blev der produceret over tre millioner biler
i de Forenede Stater.
Kun 139 mere blev produceret i løbet af hele krigen.
I stedet producerede Chrysler flyskrog.
General Motors producerede flymotorer,
kanoner, lastbiler og kampvogne.
Og på den enorme Willow Run fabrik i Ypsilanti, Michigan,
var der 27 hektar samlebånd under ét tag,
hvilket en observatør kaldte
"den mekaniske verdens Grand Canyon."
Ford Motor Company præsterede noget, der lignede et mirakel
24 timer i døgnet.
En normal Ford-bil havde omkring 15.000 dele.
B-24 Liberator langdistancebomberen havde 1.550.000 dele.
En kom ud af Willow Run-produktionen hvert 63. minut.
Hvis det amerikanske militær endnu ikke helt kunne matche
det tyske eller japanske,
var amerikanske arbejdere snart i stand til at bygge skibe og fly
hurtigere, end fjenden kunne sænke eller nedskyde dem.
Ved krigens afslutning
foregik mere end halvdelen af al industriel produktion i verden
i de Forenede Stater.
Mobile var blandt de hurtigst voksende af alle amerikanske krigsbyer.
Selv før krigen begyndte...
MOBILE HUSBÅD
...skaffede Frank Boykin...
UDLEJEKONTOR
...sin by en 26 millioner dollar forsvarskontrakt, der transformerede
den kommunale lufthavn til Brookley Field,
et betydningsfuldt center for flyvevåbnet med forsyninger og klargøring af bombefly,
der skaffede 17.000 civile jobs.
I 1940 havde Gulf Shipbuilding 240 ansatte.
I 1943 havde de 11.600.
I den samme periode
var Alabama Dry Dock gået fra 1.000 arbejdere til næsten 30.000.
De inkluderede Hank Williams, den kommende country-musikstjerne,
og forældrene til kommende baseballstjerne Hank Aaron.
Det var syv dage om ugen.
Og under krigen, da det toppede,
Var det 12-timers dage fem dage om ugen og ti timer om lørdagen.
Otte timer om søndagen. Man følte, man havde haft en uge fri.
Der var så stor tilstrømning af folk,
at de gik hinanden på nerverne.
Og der var ikke nok værtshuse til at underholde dem alle.
Så de tog ud, og sloges, og drak
og alt den slags.
Afroamerikanere strømmede ind til Mobile
fra alle steder i syden i søgen efter militærarbejde og en frisk begyndelse.
De fandt begge dele.
Men de fandt også samme diskrimination,
som de kendte derhjemme.
Mobile var en meget tolerant by.
Og førhen var sorte og hvide kommet godt ud af det med hinanden,
så længe der var status quo.
Men da de sorte begyndte at få hjem,
købe huse og køre store biler,
virkede det anstødeligt på nogle.
Politibetjente stoppede én, og gav én en bøde.
Min kusine fik en bøde
for at have kørt 27 km/t i en 25 km/t-zone.
Et hundrede halvtreds tusind mennesker, ti fulde militærdivisioner,
den civile udgave af hele Rommels afrikanske hær,
givet overnatning uden varsel i de trange yderområder
af en fredfyldt sydlig by.
For tre år siden kunne man gå flere gader
i Mobile uden at støde på en person.
hvis du i dag stopper og klør dig i nakken, har du en kø bag dig.
Det er intet under, der er kaos i trafikken.
Mobile blev så stuvende fuld på seks måneder...
...at folk overnattede på ledige arealer.
De slog telte op på ledige pladser.
VÆRELSER
Folk tog ind på pensionater...
ROOSEVELT VÆRELSER RIMELIGE PRISER
...og et værelse kunne rumme op til fire personer.
FORUDBETAL STRAKS
Folk sov i nogle timer,
sod op, forlod sengen
og tog på arbejde, og en anden overtog sengen.
Dette var en lokal købmandsforretning.
Disse piger: svejsere, kassedamer og maskinister.
Emma Belle Petcher
var fra den lille by Millry, Alabama.
De fleste af hendes veninder havde taget sekretærjobs,
da de var færdige med gymnasiet,
men Emma Belle elskede som sin far at skille ting fra hinanden.
Jeg reparerede altid mine egne apparater derhjemme, da jeg voksede op.
Vaskemaskinen fik et søm i pumpen.
Jeg skilte pumpen ad, tog sømmet ud af pumpebeholderen og startede...
jeg havde ikke tålmodighed til at vente på en reparatør,
der ville komme tre dage efter uden at sige,
hvad tid han kom, så jeg tømte vaskemaskinen,
vendte den om, tog skruetrækkerne og...
...for jeg vidste, hvordan det skulle gøres.
Så jeg pakkede min lille papkuffert, steg på bussen
og tog til Mobile.
De tog mig i ind på en skole for at lære om flydele.
Det var startmotorer, generatorer, og nogle andre ting.
Vi lavede de dele, kun de små instrumenter,
igen og igen, indtil vi fik vores eksamen.
Vi skulle næsten montere dem uden at kunne se.
Petcher strøg gennem alle sine tests, og begyndte at arbejde på fly.
I 1943 var seks millioner kvinder trådt ind i arbejdsstyrken,
og næsten halvdelen arbejdede med forsvarsproduktion.
Life Magazine lavede en hyldest til den mytiske "Rosie the Riveter,"
som "hverken var slider eller slave, men snarere heltinde af en ny karat."
I Mobile arbejdede 2.500 kvinder på Alabama Dry Dock,
1.200 arbejdede på Gulf Shipbuilding,
og 750 på Brookley Field,
hvor Emma Belle Petcher arbejdede sig op til inspektør
ansvarlig for kvalitetskontrol.
Man blev anvist X antal fly, som man var ansvarlig for.
Jeg skulle inspicere spændet i skruerne i vingerne,
og jeg klatrede op på gastankene og op på vingerne med lommelygter.
Jeg var så samvittighedsfuld, at jeg bare ikke lavede fejl.
Jeg arbejdede på den statslige sygeplejerskeskole, der lå i centrum
i Christ Church sognet, og vi tog os af børn
til kvinder, der arbejdede på skibsværfterne.
"Rosie the Riveter" afleverede sit barn
i sit hovedudstyr
og det tøj, hun foretog sin nitning i.
Hun aflevere sit elskede lille barn,
tog på arbejde, og kom tilbage kl. 17
for at hente barnet igen.
Så mange børn strømmede ind til Mobile, at de overfyldte skoler
blev erklæret de værste i landet af landets undervisningsministerium.
Nogle indfødte borgere i Mobile var åbenlyst hånlige overfor de nyankomne.
En skolelære kaldte dem: "Den ringeste type fattige hvide,
disse arbejdere strømmer ind fra bøhlandet.
De foretrækker at bo i skure og gå barfodede.
De lader deres børn løbe vildt rundt i gaderne.
Jeg håber bare, vi kan slippe af med dem efter krigen."
Ingen talte om det eller direkte til en,
men de gamle aristokrater i Mobile
var virkelig... Man måtte udholde en del.
De folk, der kom til Mobile
for at arbejde på skibsværfter, kom fra små byer.
Så vi anså dem for at være bonderøve.
Og det var de virkelig ikke, de var rigtig gode amerikanere.
De var mere den landlige type af amerikanere fra syden.
Men de tilpassede sig hurtigt.
Alle blev kastet ind i det sammen.
Om de kunne lide det eller ej.
Vi var alle sammen.
Og historien om Mobile er historien om enhver amerikansk krigsby.
Kære mor og familie,
jeg har det fint,
og jeg håber at høre det samme fra jer altid.
Jeg er ved Camp Patrick Henry i Virginia.
Jeg ville have ringet,
men der er ingen telefoner i lejren.
Jeg har det dårligt med, jeg ikke fik ringet til mor,
men jeg troede, jeg skulle til New York eller Massachusetts.
Jeg ville have gjort alt for at være hjemme den weekend.
Herfra ved jeg ikke, hvor vi skal hen, og hvornår vi tager af sted,
men jeg er ret sikker på, at det er oversøisk.
Vær ikke bekymrede,
jeg vil ikke være i aktion længe,
og krigen vil snart være forbi.
Kærligst, Babe."
KÆRLIGST, BABE.
SACRAMENTO VALLEY
"Til Krigsministeriet, Washington, D.C.
Kan I give mig besked
om den præcise status for mine to sønner,
Walter Weinzheimer og Conrad Ludwig Weinzheimer,
der var amerikanske statsborgere, men bosiddende på Filippinerne
ved krigens udbrud? Stop.
Er de militære eller civile fanger,
døde, levende eller savnede? Stop.
Denne information er hårdt påkrævet.
Ludwig Weinzheimer, Thornton Gårdene, Thornton, Californien."
Ludwig Weinzheimer var en velhavende landmand i Sacramento Valley.
Lige inden Pearl Harbor
havde hans svigerdatter skrevet til ham fra Manila
og spurgt, om hans sønner og deres familier,
inklusive hans barnebarn Sascha, ikke ville komme til Californien.
Krigen så ud til at være ret nær.
Den gamle sagde, at de skulle blive, hvor de var.
Rygterne om krig var overdrevne, sagde han.
Nu, fuld af skyldfølelse, prøvede han febrilsk at finde ud af,
hvad der var sket med sine to sønner og deres familier.
Han skrev til alle, han kunne tænke på.
Gamle venner, Røde Kors,
Krigsministeriet, Statsministeriet.
I oktober fortalte Statsministeriet ham, at familien var rapporteret
som at være i Santo Tomas Internment Camp i Manila,
men kunne ikke skaffe yderligere oplysninger.
"Den 15. februar 1943,
få dage efter min ti-års fødselsdag,
flyttede vi ind i Santo Tomas Camp.
Vi forlod Nila, mens vores barnepige græd højlydt.
Efter at have bukket for skildvagten,
gik vi gennem porten, hvor far ventede på os."
Sascha Weinzheimer.
Næsten 14 måneder efter at Manila faldt til japanerne,
havde Sascha Weinzheimer, hendes mor, hendes søster Doris
og hendes yngre bror Buddy
formået at holde sig væk fra den lejr, som japanerne havde etableret
for udenlandske civile på Santo Tomas universitetscampus
i udkanten af byen.
Men efter Sascha rapporterede at have set
japanske soldater drukne en lille filippinsk dreng,
besluttede hendes mor, at de ville være sikrere inde i fængslet end udenfor.
Deres far havde været fængslet derinde i mere end et år...
...så længe at hans yngste søn ikke længere kunne genkende ham.
Der var nu omkring 4.000 fanger i Santo Tomas.
Amerikanske og britiske, hollandske og norske,
polske og franske.
Umiddelbart ville japanerne ikke have noget med os at gøre.
De gav os ikke mad.
De ville ikke følge Geneve-konventionens regler.
Så man var overladt til at klare sig selv.
Det filippinske Røde Kors sørgede for ris.
Filippinske venner af de indsatte
rækte konservesmad og friske grøntsager gennem hegnet.
Familier havde tilladelse til at bygge bambushytter til sig selv
med palmeblade som tag, hvor de kunne tilbringe dagen.
Om natten blev de gennet ind i tætpakkede sovesale i hovedbygningen.
Alle fik tildelt et arbejde.
"Det var morsomt at se bankdirektører og andre folk som dem
rense toiletter og tømme skraldespande.
Mor havde toiletpligt fire gange om ugen.
Der var alle mulige slags mennesker i lejren.
Nogle var hårdt arbejdende som far.
Andre var brokkehoveder, der snakkede meget,
og snydere, der ikke lavede noget overhovedet.
Fangerne arrangerede kirker, skoler, politi,
selv en 'moralsk patrulje'
med det formål at forhindre teenagere i at stikke af sammen.
Ens verden bliver meget lille.
Man tænker ikke ud over sine små omgivelser,
for alt, hvad der er vigtigt for én, er lige der.
Det er ikke i Staterne.
Det er ikke på plantagen. Det er lige der.
Så man må gøre, hvad man kan
i den lille verden.
Vi fik vores kinamad fra køen i konservesdåser.
Så spiste vi i vores hytte,
og mor sagde, at lige meget hvad der skete,
ville vi spise af vores bridgebord med en dug, vores farvede tallerkener
og en lille buket blomster, så længe vi kunne."
Sascha Weinzheimer.
NOTITS
INSTRUKTIONER TIL ALLE PERSONER MED JAPANSK AFSTAMNING.
Så vidt jeg ved, så er jeg født her.
Og ifølge forfatningen, som jeg studerede i skolen,
havde jeg borgerrettigheder, som skulle have sikret mig.
JAPANERE UD AF SACRAMENTO
Indtil det øjeblik, hvor jeg steg på evakueringstoget,
sagde jeg: "Det kan ikke være rigtigt.
Hvordan kan de gøre dette mod amerikanske borgere?"
Robert Kashiwagi var den 23-årige søn
af en gammel immigrantlandmand, men han talte ikke japansk,
kendte ingen anden japansk-amerikansk familie,
og var vokset op i californiske landområder
24 km fra Sacramento.
Han havde været i et sanitarium,
hvor hans lungesygdom var blevet behandlet
da bekendtgørelse 9.066 trådte i kraft.
Da nærmede min doktor sig mig og sagde:
"Jeg ved ikke, hvad jeg skal gøre,
du er sengeliggende, men jeg kan ikke beholde dig her.
Det tillader loven ikke."
Så sagde jeg: "Okay, jeg vil gøre det lettere for dig.
Jeg tilslutter mig min familie og tager i lejr sammen med dem," og det gjorde jeg.
Jeg kunne ikke hjælpe familien med at pakke.
Det eneste, jeg kunne gøre, var at tage med som overskydende bagage.
Alle 100.000 japansk-amerikanere fra vestkysten
boede nu i ti hurtigt opførte
indenlandske "interneringslejre."
Den lejr, jeg skulle opholde mig på, var Amache i Colorado.
Temperaturen gik ned til -25 grader.
Det eneste, vi havde, var en grydeformet ovn i hver lille lejlighed
med en 60 watt lyspære i loftet.
Barakkerne var bare midlertidige,
og brædderne passede ikke sammen.
Der var store revner, hvor vinden blæste ind.
Vi tætnede revnerne med aviser og den slags for at holde vinden ude.
Vi måtte lære at klare os forfra igen.
Bevæbnede vagter og pigtråd sikrede, at ingen kom ud.
Flere, der forsøgte, blev skudt.
At gå imod et dobbeltsikret hegn
overvåget af vagter med geværer...
...er ikke en god følelse.
Man tænker: "Hvordan kunne dette ske?"
Men det sker. Så man accepterer det vel bare.
Hvor end de blev sendt hen, hvordan end de blev indkvarteret,
opførte de indsatte sig som de amerikanere, de var.
Selvfølgelig møder man nye mennesker...
...man spiller kort...
...og baseball.
Det første, vi gjorde, var at danne en baseballforening.
Vi havde kampe næsten hver aften.
Det var miniaturedemokrati i praksis.
Det fungerede, fordi alle samarbejdede,
og vi vidste, vi skulle bo sammen hvem ved hvor længe.
Life Magazine påstod, at de evakuerede havde været
"glade" for at opgive deres dagligdag.
Der stod: "Trods alt
er det eneste, de mister, deres frihed."
Døden er anderledes for piloter
og flymandskabet.
Infanteriet ser ligene, der ligger på jorden.
Måske er de sprængt i luften,
men der er en fod, en arm eller sådan noget.
Og det er meget tæt på.
I flyvevåbnet har flyene det med at lette og ikke komme tilbage.
Selv hvis nogen dør i luften sammen med én,
så eksploderer flyet, det styrter det ned
et sted, man aldrig kommer til at se.
Flere af mine venner blev dræbt under krigen,
men jeg så aldrig nogen af deres lig.
Min familie oplevede krigen
på en meget direkte måde.
Min onkel, Earl,
som boede i Sacramento, ringede en aften og sagde:
"Du skal komme over til mit hus."
Han var kun et par gader væk, så jeg tog derover.
Og han viste mig en artikel i avisen, hvor der stod,
der havde været et styrt i Puerto Rico.
Og min eneste bror, min storebror,
stod noteret som dræbt i flyulykken.
Vi prøvede i 12 timer på telefonen
at komme igennem til Puerto Rico,
for at få bekræftet, at det helt sikkert var min bror.
Og endelig sagde nogen:
"Ja, det var Tom Burke fra Sacramento."
KRIGSMINISTEREN KONDOLERER DYBT
Fem dage senere fik vi telegrammet,
hvor der stod, at han var dræbt.
Det var sådan, krigen ramte os.
THOMAS F. BURKE JR. ER DØD
Der stod ikke noget om, hvad der var sket.
Mine forældre var meget stoiske.
Jeg hørte kun min mor græde én gang.
Det var i soveværelset, da hun ikke ville græde foran mig.
Det var et hårdt slag for dem.
Jeg mistede en bror. Ja, for pokker.
Det må vi gøre noget ved.
Så fik jeg den tossede ide, at jeg ville melde mig
og vinde krigen.
For Tommy var det...
...på en måde.
Ikke så bevidst.
Jeg sagde ikke: "Jeg gør det for dig, Tom."
Nej, det gjorde jeg aldrig.
Men jeg meldte mig. Det er jeg glad for, at jeg gjorde.
Earl Burke meldte sig til hæren
og begyndte sin træning på Fort Lewis i Seattle,
hvor han lærte, husker han, "at opsamle cigaretskodder,
male alt, der ikke bevægede sig,
og gøre honnør til alt, der gjorde."
Som sin far ville han deltage i luftkrigen.
Efter sin tjeneste på en base udenfor Reno, Nevada,
hvor han læssede bomber på bombefly,
blev han sendt til den anden ende af landet til Camp Shanks, New York,
og i juni 1943
gik han ombord på Queen Mary,
en del af den tilsyneladende endeløse strøm af menige
på vej mod England for at forberede invasionen af Frankrig.
Kort efter han ankom, mødte han
to gamle venner fra Sacramento,
to tvillingebrødre ved navn Richard og Robert Egger.
Det var i en Røde Kors hytte på en base.
Det var et slags militært mødested.
Så mens vi drak øl og alt det
og havde det dejligt, sagde de: "Hvorfor tager du ikke med os?"
De var kanonérer på et B-17 bombefly.
Det lød sjovt.
Hvad pokker, du ved?
Jeg var 19. Jeg tænkte, det kunne være sjovt.
De så ud til at have det sjovt. De var ikke bange overhovedet.
Så jeg sagde: "Ok," og næste dag gik jeg ned
og fik en ansøgningsformular og udfyldte den.
På det tidspunkt mistede de en masse bombefly.
De mistede 60 på én gang.
De mistede over 600 mænd på ét togt.
Så de tog alle ind.
De havde kokke. De havde lastbilchauffører,
mekanikere... alle, de kunne få ombord på et fly.
Der ville ikke ske mig noget. På ingen måde.
Jeg var 19 år gammel. Jeg kunne erobre verden.
Der kunne ikke ske mig noget.
Indtil de allierede var i stand til at iværksætte deres længe ventede invasion,
kunne man kun ramme tyskerne på kontinentet fra luften.
Da bombetogter om dagen tiltrak antiluftskyts
og en sværm af tyske kampfly,
foretrak briterne at udføre deres missioner om natten.
Men da undersøgelser fra luften viste,
at kun en ud af fem britiske bomber
havde ramt inden for otte km af det tilsigtede industrimål,
ændrede de strategi til noget,
der blev kaldt "områdebombning."
Nådesløse nattogter over tyske byer,
med det formål ikke blot at ødelægge fabrikker,
men også beboelsesområder og derved tage modet fra folk.
Mens briterne fortsatte med at bombe tyske byer om natten,
havde amerikanerne besluttet sig for at påtage sig den langt farligere opgave
at bombe forsvarsindustrierne om dagen.
Amerikanerne mente, at B-17,
deres store firemotorede bombefly,
var overlegent over for alt, deres allierede eller fjender havde.
Det blev kaldt "det flyvende fort,"
fordi det var udstyret med op til ni
0,5 kaliber maskinkanoner, og hvert fly var udstyret med
det revolutionerende Norden-bombesigte,
der rygtedes at være så akkurat,
at man kunne "smide en bombe i et syltetøjsglas fra en højde på 6 km."
Bombningen i døgndrift pådrog frygtelige tab.
Sent i juli satte britiske bomber gang
i en hvirvlende flammestorm,
der brændte eller røgforgiftede mindst 40.000 tyske civile
i og omkring Hamborg,
og dermed tog lige så mange liv på en uge,
som tyske Luftwaffe havde taget på otte måneders bombning af Storbritannien.
Men den tyske vilje til at gøre modstand voksede kun,
ligesom londonernes var vokset under Blitzkrigen.
Hamborgs fabrikker var snart tilbage i drift.
I mellemtiden havde det amerikanske flyvevåben
lidt frygtelige tab.
-Tre fly på vej kl. ni. -Jeg har dem på kornet.
Tre sytten er ude af kontrol kl. tre.
Earl Burkes venner fra Sacramento,
Egger tvillingerne,
blev begge skudt ned i de kommende måneder.
Antallet af missioner, der skulle flyves,
før man vendte tilbage til Staterne
og/eller blev givet et ikke-kamprelateret job,
var 25 på det tidspunkt.
Det gennemsnitlige antal missioner,
der blev fløjet i 1943, var kun 14.
Hvis man nåede til 14, var man som regel død.
Earl Burke var nu medlem af 854th Chemical Warfare Company,
der var en del af 384th Bomb Group i den amerikanske hærs ottende luftstyrke.
Den 16. september 1943
satte han sig i det drejelige kanontårn for første gang.
Deres mål var de tyske ubådfaciliteter ved Nantes
på den franske kyst.
Det drejeligt kanontårn sidder under flyvemaskinen.
Man sidder nærmest med knæene mod ørerne.
Nærmest i fosterstilling,
for man er klemt fast i den lille ting
med to af de frygtelige kanoner foran sig.
Tanken strejfede mig ikke, at jeg var på vej i problemer...
...indtil den første mission.
Vi fløj i en højde af 8.500 meter.
Og første gang jeg afprøvede kanontårnet
for at se, om jeg kunne skyde,
udføre en rimelig sporing af et kampfly,
kunne jeg ikke kende forskel på min højre og venstre fod.
Jeg ville have kanonen i en retning
og trykkede med højre fod, og så gik den den anden vej.
Jeg vidste ikke, hvad vej den gik. Jeg var virkelig bange.
Jeg vidste ikke, hvad jeg gjorde.
Men snart,
inden vi kom til området, der skulle bombes,
og kampflyene begyndte at komme frem,
fik jeg styr på højre og venstre fod.
To kampfly, kl. seks oppe, på vej ind, stiger op, chef.
Earl Burke overlevede sin første mission.
Dette togt og andre, der lignede, reducerede franske kystbyer til ruiner.
"Intet dyr overlevede i dem," sagde en tysk officer.
men ubådbunkerne, der havde været
amerikanernes mål, forblev intakte.
Vores bombning var langt fra nøjagtig.
De sagde, at de kunne smide en bombe i et syltetøjsglas.
Vi kunne ikke smide en bombe i Frankrig,
der ramte noget mål i begyndelsen.
Vi kunne ikke ramme dem.
I August havde 376 B-17 bombefly
udført et massivt angreb på Schweinfurt
og Regensburg, Tyskland, i håb om at smadre
de svært beskyttede fabrikker, der leverede kuglelejer
til nazikrigsmaskinen.
Kampfly kl. ti.
Det havde været en katastrofe.
Tres flyvende forter kom ikke tilbage.
600 besætningsmedlemmer mistede livet.
De ramte fabrikker var igen i døgndrift.
Og den allierede kommando
beordrede endnu et angreb på Schweinfurt d. 14. oktober.
Vi blev meddelt, at vi skulle til Schweinfurt.
Man kunne høre folk beklage sig og bande.
Ingen ville tilbage til Schweinfurt.
Burkes eskadron var klar ved daggry.
Vi forberedte os på at tage afsted.
Det var der, hvor man var mest bange og nervøs
for at stige ombord på flyet.
Man ville ikke stige ombord på det fly.
Men det gjorde man alligevel.
Man steg ombord på flyet,
fordi ens venner steg ombord på flyet.
Man ville ikke lade ens venner i stikken.
Men alligevel...
...ville man ikke af sted.
To hundrede og treogfirs B-17 bombefly lettede ind i tågen
på vej mod Schweinfurt.
Kampfly eskorterede dem gennem Belgien,
og vendte tilbage, inden de løb tør for brændstof.
Inden for få minutter var hundredvis af tyske kampfly
steget op for at møde dem.
De kom ti ad gangen.
Man ser små ting blinke.
Og når de blinker, ved man de er på vej.
Vi taler om 100 gram bly,
hver gang man så et af disse blink.
De holdt sig på ca. 900 meters afstand
og affyrede raketter mod én.
De var uden for rækkevidde,
for ens 0,50 kaliber maskingevær kunne ikke ramme dem.
Det var derfor, vi skulle have kampflyeskorte.
Vi var udsatte.
B-17 i problemer...
Højt kl. et.
På vej omkring.
Et hundrede og ni kl. tre.
Når flyene kom ind, hørte man ni stemmer...
-Se, Scotty. -Ramt.
De talte til hinanden, på nærmest samme tid.
Kampfly på vej...
"Pis, se det dumme svin!"
Råb ikke i samtaleanlægget.
Holder niveauet.
Jeg har set dem. Kommer rundt.
Og det var det, vi hørte over høretelefonerne,
for jeg kunne ikke høre kamplydene overhovedet.
-Kommer ind, Scotty. -Højt oppe kl. et.
"Skyder det røvhul på mig?"
"Nej, han får ikke lov at skyde mig."
Han fik ham.
Kommer ind.
-B-17 i problemer. -Ret op, chef.
Man sidder deroppe og trykker på den lille røde knap.
Og håber, at han flyver ind i det.
Jeg var deroppe med to 0,50 kaliber maskinpistoler,
affyrede magasiner med projektiler på en halv tomme i diameter.
Masser af bly i luften.
"Går ud... og styrter ned...
Pas på faldskærmen, gutter..."
Et skud...
To er nede.
Gå i dækning kl. ni.
Da Earl Burkes medtagede deling nærmede sig målet,
trak de tyske kampfly sig tilbage,
og det amerikanske mandskab mødte endnu en rædsel...
luftværnskanoner.
Eksploderende granater, der fyldte luften med tusinder af metalsplinter.
Tyskerne kaldte det "flak."
B-17 ude af kontrol kl. tre.
Mange flere blev ramt og nåede aldrig målet.
Og over Schweinfurt...
...bang!
Plexiglas på min højre hånd eksploderede.
Min højre side eksploderede.
En 20-millimeter granat var kommet op gennem kanontårnet
og havde ramt mig i venstre arm.
Den havde ikke brækket armen, men den havde smadret knoglen...
...og revet min jakke af,
hvorefter den fortsatte op gennem midtervinduet
på venstre side og ramte geværstanderen til 0,50 kaliber-geværet og eksploderede.
Den dræbte midterskytten.
Og her sad jeg nede i det drejelige kanontårn
og prøvede at finde ud af, hvad jeg skulle gøre.
Jeg er nødt til at sige,
at min træning som spejder i det amerikanske spejderkorps
reddede min arm den dag.
Fordi jeg vidste, at der skulle en manchet om den.
Jeg vidste, hvordan man stoppede blødningen.
Og så gik alting fint.
Jeg fortsatte med at flyve i kanontårnet.
Der var omkring 35 til 40 minusgrader.
Så når blodet flød ud,
frøs det og rullede rundt nede i bunden.
Så det var vigtigt at samle sit blod op og smide det ud,
når man var i rette højde.
For ellers blev man nødt til at skrubbe det af, når man kom ned.
Men jeg fløj den vej
i omkring fire og en halv time.
Da jeg blev ramt, sagde jeg med det samme: "Åh gud... mine forældre."
Nu får mine forældre endnu et telegram,
der siger, at jeg enten er såret eller død."
På det tidspunkt vidste jeg ikke hvilket.
Det var første gang, jeg nogensinde tænkte over, hvad min militærtjeneste...
...gjorde ved mine forældre.
Og jeg havde mine tvivl. Men det var for sent.
Højt kl. et... kommer omkring...
Tyske kampfly returnerede
og angreb bombeflyene i Earl Burkes gruppe igen og igen,
helt tilbage til den Engelske Kanal.
Tjek den B-17.
Jeg fik ham.
De overlevende landede, hvor end de kunne,
på landingsbaner spredt ud over hele England.
Det andet Schweinfurt-angreb var lige så katastrofalt som det første.
Tres forter mere var blevet skudt ned.
Seks hundrede mand til havde mistet livet,
og hundredvis til var blevet såret.
Det overlevende luftmandskab huskede dagen som "Sorte torsdag."
Vi blev først sendt
til en bombeflybase for at tage imod B-17 bombeflyene, der affyrede nødblus,
som betød, at der var sårede ombord.
Det første kom ind lige over trætoppene.
Vi troede, det ville styrte.
Det skred ud på landingsbanen.
Jeg var i ambulancen. Vi løb derover og...
Man skulle kravle.
Det var umuligt at komme tilbage til et B-17 stående.
Halerorskytten var død.
Han var blevet skudt lige gennem hovedet.
Andenpiloten og piloten havde været i brand.
Undersideskytten var såret.
De var alle sårede.
Jeg gætter på, at...
...det tyske fly, der havde beskudt dem,
bare må have gennemhullet hele flyet.
Earl Burkes skade holdt ham på jorden i nogle uger.
Men hver gang han eller nogen anden
gik i luften igen,
steg deres odds for at overleve krigen.
Jeg holdt mig fra at få venner.
Jeg fik ikke nogen venner.
Grunden er,
at hvis man mødte en fyr på militærområdet og købte en øl til ham,
kunne han være væk næste dag.
Og man blev ved med at sige: "Jeg mister folk."
Så man lukkede sig inde i sig selv.
"DEN KOMMER ALTID TILBAGE"
"Luverne, Minnesota.
Vi bruger alle frasen 'efter krigen' så meget, at den er blevet meningsløs.
Bilisten bruger den, når han tænker på at anskaffe nye dæk,
en ny bilmodel,
og på has ret til at køre så hurtigt og langt, han har lyst til.
Men for os alle,
selvom vi ikke siger det højt,
betyder det den dag, hvor ens drenge kommer hjem.
Det betyder, hvis man har oplevet det,
en del af det lille drama, som vi har oplevet denne uge...
...den ekstatiske lykkefølelse og vilde glæde
ved tusinder af familiegenforeninger."
AT INFORMERE DIG OM, AT DIN SØN
"Forleden morgen blev en ubarberet, uniformeret mand
med festligt farvede ordensbånd på brystet
sat af morgentoget og kørt til sit hjem.
I stedet for at gå ind ad hoveddøren,
gik han ubemærket rundt om huset.
Han ville formentlig bare nyde synet af sit hjem.
Hans børn holdt øje ved forsiden,
deres næser havde næsten boret huller i vinduesruderne,
mens de ventede på et tegn fra deres far.
Ingen behøver at beskrive deres glædesudbrud,
da han kom ind ad bagdøren for at overraske dem.
Hvis man kunne have set dem senere
hænge i hans hænder, som gjaldt det livet,
som om de kunne have holdt i ham for evigt,
ville man ikke kunnet have undgå selv at blive en smule rørt."
Al McIntosh, Rock County Star-Herald.
Jeg tror, at især i Luverne,
var der en generel følelse af at "vi har ret,
vi gøre det rigtige,"
og alle de ting, vi gjorde kollektivt,
bragte en masse mennesker sammen.
Det var en helt anden fornemmelse,
som jeg ikke tror, nogensinde kan blive gentaget.
Jeg tror ikke, at man kunne have
den samme enhedsfølelse, som vi havde, da vi voksede op.
Næsten et år inden Pearl Harbor
var 129 hjemmeværnsfolk
fra Rock County, Minnesota,
blevet indkaldt til aktiv tjeneste.
De blev omsider sendt til Alaska
for at forsvare Fort Greely på Kodiak Island.
Jeg var totalt forvirret.
Jeg troede, at det var der, de lavede kameraer.
Jeg troede, det var Kodak.
Jeg kunne ikke for alt i verden forstå,
hvorfor alle disse gutter fra Luverne skulle derhen,
hvor de lavede Kodak-kameraer.
BORD 7 KØBER 40 FL SPRIT
En autoforhandler ved navn Ryal Miller besøgte mændene fra batteri E
i løbet af en jagt i Alaska,
og filmede dem med et otte-millimeter kamera.
FILM
Og da han kom tilbage,
viste han sine film på Pix Theater
på Main Street i Luverne,
og familier strømmede til for at få et glimt af, hvordan deres drenge havde det.
Derefter blev folk opfordret til at lave deres egne film
og skrive hilsener til deres fjerne venner
på et sammenrullet brev, der var 37 meter langt.
Den lokale barber, Kay Aanenson,
hvis nevø Quentin lige havde tilsluttet sig luftvåbnet,
havde hjulpet med at organisere brevskrivningen.
"Kære Kay og allesammen,
I skal vide,
at batteriet har modtaget det bugnende brev.
Drengene nyder virkelig at læse det.
De er nede på alle fire og har strakt papiret ud
fra barrakkernes ene ende til den anden.
Det er ting som dette, der får os til at føle os enormt gode.
I tilfælde af I ikke kan huske mig,
så plejede jeg at lave biksemad i Gimm og Byrnes restaurant.
Jeg var den høje, tynde gut, der arbejdede sammen med Fred Gimm.
Hils ham fra mig.
Okay, jeg slutter af her.
Vi lover at få ram på alle de forbandede japsere,
der stikker næsen forbi her.
Igen tak fra os alle.
Som altid, Vernon A. Fremstand."
Luverne, Minnesota, var omtrent så langt væk fra kampene,
som man kunne komme i Amerika,
men hver dag kom krigens realiteter tættere og tættere.
Jeg omdelte aviser.
Og alle de mødre, der havde nogen i hæren,
havde en blå stjerne på et lille flag i vinduet.
Hvis sønnen eller manden døde,
ændrede de den til en guldstjerne.
Guldstjernemødrene var dem, der havde mistet et familiemedlem i krigen.
Og det var det fakta, at stjernen havde ændret sig.
Men jeg var for ung
til virkelig at forstå konsekvenserne ved død.
Vi vidste ikke noget om japanerne,
da vi blev fanget,
og de vidste ikke noget om os.
Vi kunne helt bestemt ikke deres sprog.
Og at være i stand til at adlyde en ordre,
som man ikke engang vidste, hvad var...
KRIGSFANGE
...som man kunne misforstå...
...af det afhang måske, om man overlevede...
Glenn Frazier havde overlevet Bataan-dødsmarchen
og uger efter fængslingen i Camp O'Donnell på Filippinerne,
hvor overlevelse havde virket så usandsynlig,
havde han smidt et af sine ID-mærker ned i en massegrav,
hvor mange af hans medfangers lig lå.
På den måde troede han, at hvis de nogensinde blev fundet,
så ville hans familie i Alabama finde noget hvile
i at vide, hvad der var sket med ham.
Da marinesoldater havde kæmpet for at tage Guadalcanal,
blev Frazier sendt hele vejen til Japan
til en krigsfangelejr nær Osaka.
Det nummer, japanerne gav os, var et slags serienummer.
Og mit var 6-32.
Roko naka san juni er nummeret på japansk.
De kom det på ens tøj. Man havde en lille knap, hvor der stod 6-32.
Det var en del af ens registrering,
og jeg beholdt det nummer under al min tid i Japan.
Kommandanten sagde til Frazier og hans medfanger,
at de ville blive behandlet godt, som "kejserens gæster."
Det blev de ikke.
Den smule mad, de fik, var rådden.
Barrakkerne var uopvarmede.
Fangerne var delt op i "skudgrupper" på ti mand.
Hvis en prøvede at flygte,
blev han og alle de andre skudt.
Frazier fik dobbelt lungebetændelse og var lige ved at dø.
Alle fangerne blev tvunget til at arbejde i japanske støberier
eller i havnen, hvor de skulle laste og lade skibe.
Små børn spottede og bandede, da de gik til og fra havnen,
kaldte dem kujoner,
fordi de havde overgivet sig i stedet for at kæmpe til døden.
Vagterne slog jævnligt fangerne,
og den mindste overtrædelse af reglerne kunne blive fatal.
En dag kom jeg gående tilbage fra købmanden
på gaderne i Osaka.
Det var koldt.
Jeg puttede hænderne i lommerne, og gik ligesom alle andre.
Da jeg kom tilbage til lejren, og de tjekkede os ind,
blev jeg udpeget af en vagt og kaldt ud.
Han sagde: "Hvorfor havde du hænderne i lommerne?"
Jeg sagde: "Fordi jeg frøs."
Så de tog mig ind på kommandørens kontor, og tolken sagde:
"Det er imod militærets kodeks.
Soldater går ikke med hænderne i lommerne."
Jeg sagde, "Jeg er ikke soldat, jeg er krigsfange."
Så slog kommandøren hårdt i bordet og...
...han var major, og han rejste sig og sagde,
via tolken: "Jeg kan ikke lide din attitude."
Så han kom op og begyndte at diskutere med mig,
og jeg forstod ikke noget af det, han sagde.
Så han trak sin sabel
og sagde: "Jeg vil gøre dig til et eksempel,
så de andre mænd kan forstå, at de skal adlyde ordrer."
Han holdt sit sværd mod min hals og snittede en lille smule,
og jeg kunne mærke, at det blødte lidt.
Så sagde tolken: "Han henretter dig."
Så spurgte han mig, om jeg havde nogen sidste ord.
Jeg så ham lige i øjnene og sagde: "Han kan dræbe mig,
men han kan ikke dræbe min sjæl.
Og min sjæl vil sætte sig i hans krop og hjemsøge ham, lige til han dør."
Han fik dybe rynker i panden,
tog tre skridt baglæns, sænkede sit sværd
og beordrede mig
låst inde i et fem gange fem gange fem kvadrat nede i jorden.
Jeg havde aldrig før set en japaner bakke ud
for en underordnet før da.
Når først de var nået dertil,
så fortsatte de, uanset resultatet.
Mens landet gjorde klar til total krig,
bad regeringen amerikanerne derhjemme
om at klare sig uden
mange luksusvarer og fornødenheder,
...de tog for givet.
Alting så ud til at blive rationeret eller være mangelvare:
benzin, fyringsolie, gummi,
hårklemmer, lynlåse, sølvpapir,
sko, whisky, tyggegummi,
smør, kaffe, nylonstrømper, tomatketchup, sukker,
konservesdåser, cigaretter
og tændstikkerne til at tænde dem.
Jeg havde den fornemmelse, at de fik os til at give afkald på ting,
fordi på den måde
følte vi i højere grad, at vi deltog i krigsindsatsen.
Og jeg tror virkelig, at det, de prøvede at gøre,
var at få dig os at tænke, at hvis vores soldater
ikke havde dette, så skulle du heller ikke have det,
og derved blev vi en del af krigsindsatsen.
Vi klarede os uden under depressionen,
så det var ikke hårdt at klare sig uden disse fornødenheder.
Opskrifter blev tilpasset til, hvad man kunne få.
Der var mangel på alt.
Man kunne få meget lidt hvidt sukker.
Kager blev alle lavet uden sukker,
med meget lidt fedtstof af enhver slags.
Så det var lige så hårdt for kager som alt andet.
At få en fødselsdagskage var en stor ting,
fordi det betød, at man måtte spare på alt
for at lave én kage.
Se, frøken. Kan du se det?
Du kan køre en bil fra Los Angeles til New York
med den mængde gas, som det fly bruger på bare én times kamp.
Det kræver 7.500.000 l brændstof
at sende et angreb på 1.000 bombefly ind over fjendtligt territorie.
Det er nok til at køre 1.000 personbiler
12.000 km om året i fire år.
Hvor vil du helst se skiltet "ingen benzin"? På tankstationen?
Eller her?
Men mange prøvede at komme uden om rationeringen,
og et blomstrende sort marked voksede op
for at tilfredsstille dem, der ikke kunne klare sig uden.
Ifølge et studie var en ud af fire detailhandeler
ulovlige under krigen.
"Kære mor og familie,
jeg ved, I ikke fik noget brev fra mig i løbet af ugen,
men omstændighederne forhindrede mig i at skrive til jer.
Ja, det er rigtigt, jeg tog en lille bådtur,
og jeg blev ikke engang søsyg.
Jeg går ud fra, at I spekulerer på, hvor jeg er.
Hvis jeg ikke fortalte det, ville I nok aldrig gætte det.
Okay, jeg siger det,
for jeg ved, at I vil opdage det på den værste måde.
Jeg er et sted i Nordafrika.
Overrasket? Tja, det er jeg også,
men jeg er i sikkerhed her, så I skal ikke bekymre jer.
Kærligst, Babe."
Ved Casablanca-konferencen i januar
havde de allierede offentligt krævet
en betingelsesløs overgivelse fra aksemagterne,
og privat besluttet at invadere øen Sicilien
og derefter det italienske fastland,
som Churchill kaldte "aksemagternes bløde underside."
Amerikanske kommandører havde utålmodigt insisteret på
at foretage en invasion af Frankrig via kanalen,
men briterne var varsomme,
stadig plaget af erindringerne fra tabene,
de havde lidt der under første verdenskrig.
De fik deres vilje.
Sicilien først.
KRIGEN PÅ SICILIEN!
Amerikanske tropper fra general Pattons syvende armé
bevæger sig hurtigt gennem det vestlige Sicilien og tager by efter by
på vej mod forening med general Montgomerys ottende armé.
Og Patton kom for at se os og tale med os.
Vi elskede Patton. Og også Ike.
Men jeg mener, vi elskede Patton. Han var noget særligt.
Han sagde: "Nogen tropper kan rykke frem, og nogen tropper kan skyde.
Men hvis du kan rykke frem og skyde på samme tid,
så pisser du og Napoleon gennem samme strå."
Det tog kun de allierede 38 dage at indtage Sicilien,
mens de skubbede fjenden fra by til by.
Tusinder af civile døde,
og 25.000 allierede soldater var døde eller sat ud af spillet.
Aksemagterne mistede 167.000 mænd
og langt størstedelen var italienere.
Det var lykkedes titusinder af knækkede tyske soldater
at flygte.
I Rom var Mussolini blevet afsat af sine egne generaler og rådgivere.
Den nye italienske regering overgav sig den 8. september
og erklærede krig mod Tyskland kort derefter.
Men der var nu mere end 132.000 tyske tropper,
der ventede på det italienske fastland.
Yderligere 460.000 var på vej for at hjælpe dem.
Et dristigt naziledet angreb reddede Mussolini fra fangenskab
og satte ham ind i Norditalien som leder af et marionetregime.
Det stod klart for de allierede,
at tyskerne var fastsat på at beholde Italien
for enhver pris.
Da vi kom igennem i Nordafrika,
sagde vi fortsat til russerne
at vi ville åbne endnu en front.
Men vi kunne ikke åbne fronten på den anden side af kanalen på det tidspunkt.
Det ville være selvmord. Det havde briterne ret i.
Så vi var nødt til at...
...hvor skulle vi hen?
Vi tog til Sicilien, hvilket viste sig at være ret simpelt.
Og så tog vi over til Italiens fastland,
vi mente ville være som Sicilien,
men det viste sig at være langt sværere.
"Italien er som en støvle," sagde Napoleon engang.
"Man må tage den på som Hannibal, oppefra."
De allierede planlagde at angribe den fra bunden.
Til at starte med så alt ud til at gå efter planen.
Den femte armé ankom til Salerno den 9. september.
Den britiske ottende armé indtog de vigtige landingsbaner ved Foggia.
Og Napoli faldt til amerikanerne den 1. oktober.
På trods af indædt modstand, havde de allierede
på tre måneder formået at fuldføre to afgørende mål.
De havde presset Italien ud af krigen og over på deres side,
og de holdt tusindvis af tyske tropper beskæftigede,
der ellers kunne have kæmpet i Rusland, eller forberedt sig
på at forsvare Frankrig
imod den invasion, som begge sider vidste, var på vej.
De allieredes mål var nu Rom...
ROM
...kun 240 kilometer derfra.
At komme dertil viste sig at være hårdere, end nogen kunne have forestillet sig.
Blandt de allierede styrker
var menig Babe Ciarlo fra Waterbury, Connecticut,
nu en del af kompagni G,
anden bataljon, 15. regiment, tredje infanteridivision,
femte alleriede armé
under general Mark Clarks kommando.
Den 18. september, ni dage efter at de første dele
af den femte armé var landet i Salerno,
var tredje division kommet i land for at tilslutte sig.
"20. oktober 1943.
Kære familie,
jeg ved, jeg ikke har skrevet til jer i lang tid,
og jeg håber, I forstår, at jeg har haft travlt med hæren.
I har sikkert fulgt nyhederne for nylig.
Ud fra hvordan vi er ved at besejre tyskerne, kan krigen ikke vare længe nu."
"Eddie og jeg er vilde efter at få nogle lækre ravioli,
og jeg tror snart, vi får dem.
Vil I være søde at sende mig morbrors adresse i næste brev?
Kærligst, Babe."
Babe passede altid på ikke at komme med for mange detaljer
til sin familie for ikke at gøre sin mor bekymret.
Men hendes bror boede i Rom,
og Babe ville tydeligvis have, at alle derhjemme vidste,
at han var nået til Italien.
Skyd!
Da de allierede prøvede at bevæge sig nordpå,
blev vejret dårligt,
og terrænet blev mere og mere udfordrende.
Stejle klipper, dybe kløfter ,
snoede bjergveje, sprængte broer...
...alt under konstant beskydning fra tyskerne
fra gemte bjergsidefæstninger.
Bill Mauldin fra Mountain Park, New Mexico,
var tegner for Stars and Stripes, hærens avis.
Uge efter uge lykkedes det ham at finde morskab
i de almindelige infanteristers liv,
selv når, som han sagde:
"Man ikke troede, livet kunne blive mere elendigt."
"Grav et hul i din baghave, mens det regner.
Sid i hullet, mens vandet stiger dig op om anklerne.
Hæld koldt mudder ned i halsåbningen.
Sid der i 48 timer...
Og for ikke at døse hen,
så forestil dig en fyr, der venter på en mulighed
for at slå dig i hovedet eller sætte ild til dit hus.
Kom ud af hullet, fyld en kuffert med sten,
saml den op, tag et gevær i din anden hånd
og gå langs den mest mudrede vej, du kan finde.
Fald så lang, du er, med få minutters mellemrum,
mens du forestiller dig at store meteorer slår ned for at ramme dig.
Hvis du gentager denne øvelse hver tredje dag
over flere måneder, begynder du måske at forstå,
hvorfor infanterister bliver forpustede...
...men du forstår stadig ikke,
hvordan de har det, når det bliver hårdt."
Mændene lærte at sove, mens de gik.
Det var :"En slags koma," var der en, der huskede.
Og når de fik chancen for at ligge ned,
foretrak de at sove på sten, frem for på jorden,
fordi sten var forholdsvis tørre.
Hundredvis af muldyr blev brugt til at bære forsyninger...
...og til at bære de døde.
Kampesten efter kampesten, bakke efter bakke,
kæmpede de allierede sig vej gennem det tyske forsvar...
...Volturnolinjen...
...Barbaralinjen...
...Reinhardlinjen...
Den 17. november
blev Babe Ciarlos tredje infanteridivision trukket tilbage for at hvile.
I 58 dages kamp i træk, siden de ankom til Salerno,
havde de mistet 3.265 mand og rykket sig mindre end 80 km.
Seksoghalvfjerds tusind mand cirkulerede gennem den tredje division,
inden krigen var ovre.
"Den 17. november 1943.
Grunden til, jeg ikke har skrevet, er,
at jeg ikke har så meget at sige, og at jeg er en smule doven."
Jeg håber, I har det godt i juleferien,
og jeg håber, I spiser hos mor i julen...
...så mor bliver glad."
"Kærlige hilsener, jeres bror, Babe."
De frygtelige tab, der blev lidt
under det andet angreb i Schweinfurt i oktober 1943
og andre angreb den uge,
hvor yderligere 88 amerikanske bombefly blev skudt ned,
overbeviste de allierede om at reducere dagangrebene på Tyskland,
indtil de kunne udvikle og producere nok kampfly,
der kunne eskortere bombeflyene
hele vejen til deres mål og tilbage igen.
Selve målene var også ændret.
Bombeflyene fortsatte med at bombe byer, inklusiv Berlin,
og smadre krigsfabrikker,
men destruktionen af det tyske luftvåben, på jorden
såvel som i luften, havde nu topprioritet.
Lige til venstre.
Kl. ti.
Jeg har ham på kornet.
De allierede var besluttede på at dominere luftrummet
inden den planlagte invasion af Frankrig.
Hold øje med ham.
Inden D-dag.
Eftersom vi var hvervede mænd,
mente vi ikke, at officererne vidste, hvad de lavede.
Vi mente, vi kunne have kæmpet bedre end dem.
Men indimellem lykkedes missionerne.
Vi indså endelig, at gutterne vidste, hvad de lavede.
De udkæmpede den rigtige krig.
Det var ikke økonomisk hensigtsmæssigt, hvad angik liv.
Man mistede ti bombefly, man mistede 100 mand.
Earl Burke fløj ikke længere.
Han var blevet såret igen, denne gang af granatsplinter
fra en bombe, der eksploderede, mens han var på jorden.
De bragte mig på hospitalet.
Og der sagde de, at jeg skulle have fjernet min arm.
Men heldigvis kom overlægen hen til mig på gangen,
da jeg var på vej ind i operationsrummet.
Han spurgte, hvad jeg skulle derinde.
Jeg sagde: "Jeg tror, jeg har et lille problem med min arm."
"Hvad er der galt med din arm?"
"Jeg er blevet såret, og jeg har fået noget, de kalder osteomyelitis."
Det var en plage fra første verdenskrig.
Hvis man blev såret i knoglen, var det, hvad der skete.
Han sagde: "Nej... det gør jeg ikke. Tilbage på sygestuen."
De førte mig tilbage på stuen, kom mig i en gipsstøbning,
skar et hul i den, og kom et lille ståltrådsnet omkring det.
Jeg sagde: "Hvad gør I?"
Han sagde: "Jeg laver et lille hjem."
Jeg sagde: "Hvad skal det lille hjem?"
Han sagde: "Jeg vil anbringe disse små fyre i din arm,
så de kan spise alt det snask ud af din knogle."
Jeg sagde: "Hvilke små fyre?"
Han sagde: "Små hvide dyr, som denne her."
Han havde en del maddiker, som han proppede derind og
kom ståltrådsnettet omkring.
Han sagde: "Nu æder de små fyre det snask ud af dig,
for vi kan ikke få det ud.
Vi kan umuligt få det ud af dig."
Så der sad jeg med den tingest,
og så gutterne spise middag.
Jeg var på hospitalet i 15 måneder.
Earl Burkes luftkrig var ovre.
Han kom tilbage til Californien,
hjalp nødstedte redningspiloter på træningsøvelser
og vendte derefter tilbage til sine forældre i Sacramento.
På trods af fuldt tryk på de allieredes angreb,
tiltog den tyske flyproduktion faktisk.
"Vi er praktisk talt ved at drukne i fly," skrev en tysk pilot.
Men Luftwaffe mistede nu trænet mandskab hurtigere,
end de kunne nå at erstatte det.
Og den allierede bombning havde også nægtet tyskerne adgang
det værdifulde brændstof, det krævede at træne nyt mandskab.
"Tiden er kommet,"
sagde den tyske kampflystyrkes leder til sine overordnede,
"hvor vores styrke er nær kollaps."
Da det var tid at invadere Frankrig,
kontrollerede de allierede luftrummet.
"Luverne, Minnesota.
Til vores Rock County-drenge.
Kære sjak,
Hvem skulle tro for 4 år siden,
at I ville læse dette i alle stater af unionen,
måske i Afrika, Indien, Island, England,
Alaska, Ny Guinea, Australien, Skotland, Hawaii,
New Zealand
og en liste af andre steder med sjove navne?
Indtil sent i mandags så det ikke ud til at være vinter,
men så begyndte de hvide fnug lige så stille at falde,
hvirvlende i hvide skyer,
der nærmest fortrængte gadebelysningen om natten.
Men det holdt ikke særligt længe,
kun lige længe nok til at danne et lille hvidt lag
i pletter ud over den store, mørke beskidte jord.
Tirsdag morgen kom den bidende kulde,
og onsdag morgen
hang røgen fra skorstenene som hvide skyer
i den klare, stille, frosne luft.
Al McIntosh, Rock County Star-Herald."
Amerikanerne kunne se tilbage
på noget ægte fremgang i krigen mod aksemagterne.
På Stillehavsfronten
havde amerikanerne generobret Attu i de Aleutiske Øer,
og de kæmpede i Bougainville og Ny Guinea.
Men japanerne var stadig på march i Burma
med intentioner om at invadere Nordøstindien.
Og den lange kampagne for at erobre Gilbertøerne,
Marshalløerne og Carolinerne for at befri Filippinerne
og eventuelt angribe de japanske hovedøer
var kun lige begyndt.
På den europæiske front havde forbedret radar,
nye allierede langdistancefly
og et evigt voksende antal krigsskibe,
der kom fra amerikanske skibsværfter
reduceret truslen fra tyske ubåde.
Flere og flere våben og udstyr
ankom nu til det bekrigede Sovjet.
Da den Røde Hær begyndte at presse fjenden ud af Ukraine,
hjalp tusindvis af nyproducerede amerikanske lastbiler
med at gøre deres forfølgelse mulig.
Aksemagterne var også blevet fordrevet fra Nordafrika,
og Sicilien var nu i allierede hænder.
Men tyskerne kæmpede hårdt i Italien.
Og i hemmelighed
var de allerede begyndt at implementere en politik
om systematisk drab,
der en dag ville overbevise selv den mest kyniske soldat om,
at krigen var nødvendig at udkæmpe.
Da de allierede udstak planer
for den længe forsinkede invasion af kontinentet,
satte Hitler titusinder af arbejdere i gang
med at forstærke kystforsvaret.
For mændene fra Luverne, Sacramento,
Mobile, Waterbury og enhver anden amerikansk by,
var der udsigt til endnu hårdere tider.
Tekster af: Lise Engbirk